Az egész ott kezdődött, hogy elmentünk Pestre. Én, meg nővéremék. Mászkálás közben pedig kikötöttünk egy könyvesboltban. Kisebb unokahúgommal tartottam és nézelődtünk a sorok között. Így bukkantunk rá Sarah Andersen egyik képregényes könyvecskéjére. Leültünk és elkezdtük olvasgatni, nézegetni, a vége pedig az lett, hogy megvettük unokahúgomnak. Aztán annyira megtetszett neki, hogy karácsonyra tőlem egy másik kiadványt kért. Megvettem neki a könyvet és itt volt nálam egy ideig, tekintve, hogy karácsony még messze volt. Szóval átlapozgattam addig én. Szeretem Sarah Andersen humorát és képregényeit, nagyon sok esetben visszaadják humoros formában a valóságot. A könyv végén lévő kis szöveg viszont meglepett. Aranyos volt, őszinte és inspiráló. Máshol még nagyon nem láttam tőle ezt a kis írást, mármint a neten. Szóval úgy döntöttem megosztom veletek.